När jag var åtta hörde jag en låt.
Deras musik bara fastnade.
Därför har de ett fans som jag, en 22-årig tjej.
Indra, Ulan Bator, Mongoliet
Jag har bott med mormor i åtta år nu.
Hon är den största, mest obestridliga delen av mitt liv.
Jag föddes och växte upp i den lägenheten.
En väldigt typisk lägenhet från kommunisttiden.
Jag har bott i den lägenheten i 22 år.
Min mormor gillar den verkligen.
Hon vill inte sälja.
Hon vill bara leva ut sin tid i den lägenheten.
- Köttet kommer att bli rött. - Du är så långsam. Låt mig vika.
Nej, jag viker.
Vissa är tjocka i kanterna, mormor.
Vem bryr sig?
Vad menar du? Det är ju vi som ska äta dem.
På sommaren åkte jag ofta ut på landet.
Det var fantastiskt.
Vi lyssnade på Depeche Mode på vägen ut-
- och det var första gången som jag hörde deras musik.
Jag förstod inte riktigt texterna förrän jag var 12 eller 13-
-jag förstod inte riktigt vad de sa-
-men det var verkligen bra.
Och det var så jag lärde mig om deras musik.
Min styvfar brukade titta på deras konserter på datorn-
-det var han som presenterade dem för mig.
"Det där är Dave, där är Martin Gore..."
Vi beundrade Depeche Mode ihop.
Jag är verkligen glad att jag ska få se dem.
Den 24:e åker jag först till Moskva, sedan vidare till Berlin.
Jag åker tillbaka den 26:e, så jag är här den 27:e.
Jag kan inte vara utan dig i tre dagar.
- Pappa. - Pappa.
Ni är så söta, knattar. Hej, sötnos, hur mår du, Korben?
Bra.
Har du klippt dig?
Ja, lite.
Du ser jättefin ut. Hej, lilla Milah.
Hej, pappa.
Jag är här med Eleven.
Hälsa, Eleven.
- Eleven. - Eleven.
Vi väntar på er här i Bogotá och längtar efter att få träffa er.
Jag saknar er väldigt mycket med.
Barnen flyttade till Miami för lite mer än två år sedan-
- och det var det svåraste jag någonsin varit med om.
Du vet, vetskapen om att ens barn växer upp så fort-
-och att de gör det så långt ifrån en-
-och att man missar alla de viktiga stunderna.
Jag träffade min pappa för första gången för 10 år sedan-
-så det är viktigt för mig att vara pappa.
Även när jag var liten, när alla andra tänkte-
- att de skulle bli fotbollsstjärnor eller astronauter visste jag att jag ville bli en bra pappa.
Vi pratar minst en gång i veckan via FaceTime eller något annat sätt.
Och jag lyssnar alltid på vad som pågår i deras liv.
Det är inte detsamma som att vara med dem, men jag försöker vara förälder, bäst jag kan.
Jag är glad att de har en bra mamma-
-jag lugnas av att veta att de är med henne.
Men jag skulle ändå hellre vara mer närvarande-
- och varje gång vi ses försöker jag att ta tillvara på det så gott jag kan.
Vi håller kontakten med pappa på tack vare bandet.
Även för att vi älskar honom och så, men vi är oftast i Bogotá på grund av bandet-
-och det är så kul med honom.
Vi vet inte vad vi skulle göra om bandet inte...
Vi hade inte varit i Bogotá just nu, utan i Miami.
Den 25 juli 2018-
- gjorde DEPECHE MODE sitt sista framträdande på SPiRiT-turnén på Waldbühne i Berlin.
Detta är mer än berättelsen om föreställningen.
Detta är berättelsen om sex särskilda fans i publiken.
Alla i västvärlden kan bara gå ut och göra som de vill.
Men jag fick inte lov att välja.
De gav mig information, musik-
-böcker, litteratur som partiet hade godkänt.
Så var det.
Cristian, Bukarest, Rumänien
Allt på radion kontrollerades.
Jag vet inte vad inklusionskriterierna var.
De skulle nog vara mycket mjuka-
-och inte förespråka västvärldens "värderingar".
Och sen var det de-
-som smugglade in skivor från 80-talets band.
Folk gjorde piratkopior på skivorna.
Mina föräldrar brukade...
Mina föräldrar, med min farbror, brukade mötas i hemlighet.
De lät inte mig lyssna för de var rädda-
-att jag skulle prata om det i skolan.
Jag var ett barn. Jag förstod inte vad de gjorde.
Men nu vet jag.
Nu inser jag att de samlades i köket-
-och lyssnade i tysthet och viskade.
Första gången jag hörde Depeche Mode var nog -90 eller -91-
-men Rumäniens nationalradio-
- hade en musiktimme då de spelade de bra grejerna.
Detta var efter -90, så de fick spela vad de ville.
Jag minns morgonen innan skolan då jag hörde, jag minns inte vilken låt-
- det var nog "World In My Eyes" eller "Personal Jesus".
Och kom ihåg att jag inte kunde någon engelska-
- så det handlade bara om musiken och jag blev helt förbluffad.
Fram till år 2000 fanns det inga upphovsrättslagar i Rumänien-
-så piratkopierade kassetter var stora.
1993 lyckades jag på nåt sätt använda min månadspeng-
-till att köpa en kassett med "Black Celebration".
Det var min skatt.
Jag spelade aldrig skivan-
- för jag var rädd att min kassa bandspelare skulle förstöra kassetten-
-så den satt bara där.
Då och då tittade jag på texterna-
- och bilderna och sa: "En dag ska jag gå-
-på en av deras konserter."
Jag var helt vilsen.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag var svårt deprimerad.
Det varade i sju år.
Det känns som att man är i ett stort hål som man inte kommer ur-
- och varje gång man tror att man är ute ur det faller man ner och måste börja om.
Det var mycket svårt, för egentligen sökte jag efter mig själv.
Carine, Perpignan, Frankrike
Om jag ville ha ett liv och inte dö-
-var jag tvungen att lämna allt bakom mig-
- och börja om, starta ett nytt liv, på en plats jag inte var bekant med.
Det gjorde jag.
Dröm sött.
Jag ska drömma om smurfar.
Smurfar?
Vem mer?
Vet du inte?
Azrael och Gargamel.
Sov sött, raring.
Vi ses senare.
Vi ses.
Liz, Los Angeles, USA
Jag föddes i Sycamore, Illinois-
-vilket är en avlägsen förort till Chicago.
Jag kände aldrig att jag passade in.
Mamma är afrikanskamerikan och pappa irländskamerikan.
De gifte sig på 60-talet.
Rassegregationen var omfattande. I min high school-
- var vi flera som ansökte till hejarklacksledare, och flera blev uttagna.
Föräldrar klagade på att det var för många svarta i truppen-
-och bad att några av oss skulle petas.
Så det fanns gott om rasspänningar i skolan-
-och det hanterades aldrig.
Det fanns en tanke att om man gillade hip-hop var man svart.
Och var man svart fick man bara gilla hip-hop-
-annars var man konstig.
Behöver du hjälp, mamma?
Det fanns en tydlig avskiljande gräns.
För de kom väl ut på tidiga 80-talet?
- Det var väl -82 eller -83? - Ja, -81,-82.
Det var väl då som punkrörelsen och sådant dominerade.
Det är inte många band från den eran som fortfarande spelar.
Så det är intressant att se dem-
- komma ut ur den alternativa postpunkrörelsen.
Det är en häftig chans att få se dem fullborda det.
Jag håller med.
Daniel, Berlin, Tyskland
Jag växte upp i Brasilien, i en familj av advokater, så jag skulle gilla vad de gillade.
Jag gjorde vad de sa åt mig att göra.
Religion var en stor del av våra liv.
Vi hade en idé om hur våra liv skulle vara när vi växte upp.
Det handlade om att gå direkt till universitetet efter grundskolan-
- och sen skaffa jobb, gifta sig och ha barn innan man blev 25.
Jag är ingen typisk carioca, det vill säga en person från Rio.
Jag gillade aldrig att gå till stranden vartenda helg.
Jag kände alltid att min framtid inte hörde hemma där.
Det var på universitetet som jag började ha en kris kring min tro.
Jag började efterhand att inse att det inte skulle ske.
Jag skulle inte bli den som min familj förväntade sig.
Det skränigaste, bästa introt till en skiva någonsin.
Jag lärde mig engelska-
-genom att se på TV-program.
Men framförallt lärde jag mig uttalen genom att lyssna på musik.
Jag gillar "A Pain That I'm Used To".
Jag vet inte ens varför, men texten är bra.
Varje gång jag upptäckte ett av dessa album-
-hade jag ingen aning om vad jag skulle höra.
Jag lyssnade bara.
Jag minns första gången jag spelade "Black Celebration" på min kassa bandspelare-
- och från första början sa jag: "Herregud! Otroligt!"
Sen började jag ta engelskakurser och jag sa till min vän:
Det vore coolt att översätta texterna.
För andra gången öppnades en ny Depeche Mode-värld för mig-
- när jag förstod vad texterna handlade om.
Det här var en t-tröja jag gjorde åt Depeche Mode.
Det är väl min syster och min far.
När jag var 25 var jag med om en bilolycka.
Jag låg i koma i tre dagar-
- och när jag vaknade kunde jag inte minnas något av mitt tidigare liv.
Så mitt nya liv började när jag var 25.
Jag förlorade alla minnen.
Jag kunde inte känna igen min mor, far, vänner, pojkvänner-
-och det var verkligen jobbigt.
De sa att det aldrig skulle komma tillbaka.
Det är märkligt att som 25-åring-
-veta att man inte vet vem man är.
Jag fick gå i skola med fyraåringar-
-för att lära mig att tala, läsa och skriva franska.
Jag hade glömt allt.
Min familj och vänner försökte hjälpa till-
-men de kunde inte.
De kom med foton...
...böcker, mina saker.
Jag minns ingenting, förutom Depeche Mode.
Jag hörde en låt på TV och jag sa: "Den där känner jag till.
Jag älskar den."
Jag visste att jag älskade bandet, men inte varför.
Det är märkligt.
Så jag bad mina föräldrar komma med CD-skivor-
-och jag hade många album.
Och jag visste att de var en del av mitt liv.
De förändrade mitt liv med.
Ja, precis så!
Allihop!
Jag vill se alla händer. Kom igen!
Det är smärtsamt att vara borta från Korben och Milah.
Jag saknar dem mycket, men vi kan ses en eller två gånger om året-
-och det är vanligen tack vare DMK.
DMK har väldigt naturliga rötter.
Det var helt oplanerat.
Om jag hade haft en plan:
Vi skapar ett coverband som tar internet med storm-
- och låter oss uppträda i hela världen, hade det aldrig blivit av.
Det började med en cover på "Shake the Disease".
Det är en låt om brustna hjärtan-
-och jag hade det svårt just då.
Jag gick igenom skilsmässa från min fru, Milah och Korbens mor.
Jag behövde göra något konstnärligt för att gestalta smärtan.
Jag tänkte: "Vi gör en video och en cover på den."
Och tanken var att jag skulle göra det själv-
- och det skulle bli en renande upplevelse.
Och när jag började göra det-
- kände jag att jag kunde behöva lite mer slaginstrument-
-kanske några saxar eller en sprejflaska.
Jag började tänka ut olika ljud och bad Milah och Korben att spela dem-
- och jag lärde dem när de skulle spela ljuden, och sen spelade vi in vår första video.
Barnen älskade det och sen spelade vi in en andra video-
- och sen en tredje, och den tredje exploderade.
Och vi blev intervjuade överallt-
- och fick samtal om att spela på festivaler i andra länder.
Det började växa, vilket vi aldrig förväntade oss.
Den senaste låtarna vi gjorde var från "Violator"-
- men vi funderar på att göra "Precious", så vi utvecklas mot ett senare sound.
"Precious" betyder mycket för mig eftersom mina barn bor så långt bort.
De är mina änglar med silvervingar-
- och jag kan relatera till det när Martin skrev den.
Så vi har inte spelat in den för varje gång jag försöker sjunga-
-brister min röst och jag börjar gråta.
Det är svårt att vara 14 och 17-
-med en familj som bryter upp.
Häromdagen var jag i en matvarubutik och "Precious" började spelas-
- som Martin ju skrev för sina barn, efter sin skilsmässa-
- och jag grät i butiken och bara: "Herregud. Jag måste lämna kundvagnen här."
Men det var en påminnelse om-
- hur varje del av mitt liv, eller allt som har hänt mig-
-alltid har en koppling till bandet.
Brasilien var i dåligt skick på 80-talet.
Landet hade tagit sig ur en diktatur.
Vi vande oss fortfarande vid vår nya konstitution-
-så landet började organiseras.
Ekonomin var förfärlig.
Varje president försökte komma med en fantastisk plan-
- som att plocka bort nollorna från priserna...
...eller bara konfiskera pengar, så att de fattiga inte skulle...
Det kan inte bli inflation om pengarna inte cirkulerar.
Det var stort för Rumänien när kommunistpartiet föll samman -89-
- liksom i princip överallt i östra och centrala Europa.
Allt skedde med rationer.
Vi säger att man fick lov att köpa en viss mängd bröd.
Man får lov att köpa en viss mängd mjölk.
De i västvärlden-
- kan bara köpa mjölk från butiken. Det är inga konstigheter.
Men här fick man kämpa, även för minsta sak.
Vi tilläts bara se på TV två eller tre timmar.
Det fanns inga andra sändningar och de var förstås svart-vita.
Alla svor över regimen framför TV:n, fast med mjuka röster-
- eftersom de var rädda för vad som skulle hända om de talade fritt-
-om landets tillstånd.
De kunde anmälas och hamna i allvarlig knipa.
Deras texter var väldigt politiska för länge sedan.
Med detta nya album återvänder de till detta.
Med situationen i världen-
-måste man som artist se till vad som pågår-
-och på något sätt väva in det i sin musik.
Jag tror att det är ett återkommande tema.
Det älskar jag med Depeche Mode, budskapet i deras musik.
Livet kan vara svårt och mörkt-
-men i slutändan lever vi och har känslor.
Deras musik förstärker livet, när man hör den.
Den får en att lyssna till alla små detaljer.
Kom igen!
Få se på händerna!
Jag försöker vara positivt inställd till livet eftersom jag känner att jag inte ens borde vara här.
Jag diagnosticerades med bröstcancer i juli 2014-
- med en sorts cancer som kallas för trippelnegativ.
Jag hade trippelnegativ cancer, stadium tre.
Både mortaliteten och återfallsrisken är hög-
-så jag frågade dem om jag fick ta...
Åka på en semester med min familj...
...för jag tänkte att det nog skulle bli vår sista familjesemester.
God eftermiddag, Liz.
- Hur mår du idag? - Bra, hur är det med dig?
Hur mår alla i familjen?
- De är okej. - Bra.
Kemoterapin de använde skulle bränna igenom mina ådror.
Men jag bestämde mig för att fortsätta för...
De gav mig ett ultraljud-
-för att se att cancern började krympa.
Den svarade.
Under tungan, tack.
Jag avslutade behandlingen, sen opererades jag.
Efter det fick jag daglig strålning i sju veckor.
Tack.
Varje gång jag åkte in-
- visste de att jag ville lyssna på Depeche Mode.
För man fick lyssna i hörlurar eller via en högtalare.
Så de spelade olika Depeche Mode-låtar för mig.
Och någon frågade mig:
"Varför låter du något du älskar förknippas med något så hemskt?
Ger inte det dåliga associationer?"
Jag svarade: "Nej, det låter mig låtsas att jag är någon annanstans."
Och jag tänkte att allt var okej, för jag skulle överleva-
-och jag skulle se Depeche Mode igen.
Upplevelsen att komma ut är aldrig som man föreställer sig att den ska vara.
Efter ett tag är det uppenbart, man är 27 och har ingen flickvän.
Inledningsvis kunde jag inte ens erkänna det för mig själv.
Efter att jag gjorde det började jag leva ett dubbelliv.
Jag kände inte att någon fick veta vad jag gjorde.
Ingen fick veta vad jag tänkte.
Jag skulle vara en person mot mina föräldrar och en annan mot mig själv.
Jag fick hjälp av min första pojkvän, men vi var ändå rädda.
Vi ville inte att mina föräldrar skulle få veta, särskilt inte min mamma.
Jag försökte hålla det hemligt så länge jag kunde, men mödrar vet ändå.
Föräldrar vet alltid, de låtsas bara att de inte ser.
En dag ringde min mamma och frågade mig-
- och jag svarade "ja" och hon tyckte inte att vi skulle berätta för min pappa.
Men det varade inte heller länge.
Min pappa hittade några tidningar i min ryggsäck.
Han var inte nöjd.
Han hade en bror som dog av HIV under tidigt 90-tal.
Han var faktiskt min gudfar-
- så mina föräldrars uppfattningar om homosexuella-
-var helt förvrängda stereotyper.
Men efter ett tag blev de faktiskt stöttande.
Jag började presentera dem för pojkvänner och de blev förtjusta i dem.
Tills jag slutligen träffade Phillip, som mina föräldrar avgudar.
Hej, Phillip!
Hej!
Hur mår du?
Trött.
De gjorde en helomvändning.
Framförallt min pappa, som hade starka fördomar mot homosexuella.
Nu behandlar han min make som...
Det är ett typiskt svärfar-svärson-förhållande.
Depeche Modes musik får en att omvärdera sina katolska skuldkänslor.
Jag lyssnade på texterna.
De handlar om sex, religion, skuld.
Det gav mig styrka att inse att jag kan ändra på mina uppfattningar.
Det är inget problem, inget kommer att hända.
Man får tro på vad man vill.
Det förekommer tyvärr fortfarande mycket våld mot LGBT-människor i Brasilien.
Yngre människor kommer ut-
-och är inte rädda att visa vem de är.
Vi kan bara hoppas att det förändras till det bättre.
Jag tänkte aldrig på vilken inverkan Depeche Mode hade på mig-
-förrän deras Tour of the Universe 2009.
Jag köpte biljetter till fem konserter i rad.
Någon vecka innan tänkte jag: "Det vore kul att gå med någon-
- jag kanske kan träffa någon på Depeche Mode-forumet."
Så jag hittade ett meddelande från en amerikansk tjej:
"Till alla ensamma resenärer som åker till Tyskland..."
Så jag skrev: "Detta är Christian från Rumänien.
Vi ska på samma konserter. Ska vi turnera ihop?"
Och jag fick ett snabbt svar: "Ja!"
Via henne lärde jag känna många andra.
Folk från Italien, Grekland.
Massor från Tyskland.
Gruppen började bara att växa och ens bakgrund kvittade.
Åldern spelade ingen roll. Det var det gemensamma språket.
Och min känsla för gemenskap-
- och att lära känna folk och deras kärlek för Depeche Mode växte sig allt större.
Just nu, år 2018-
- är det inte nödvändigtvis längre på grund av bandet.
Jag tror att många av oss är verkliga vänner-
- och denna sorts vänskap tror jag sträcker sig bortom Depeche Mode.
Varje album representerar en era i deras karriärer-
-men även en era i våra liv.
Jag minns att det fanns så mycket förväntan när "Exciter" kom ut.
Det var då jag började få vänner på olika internetforum.
Vänner från hela världen.
Du måste göra Martin Gores körsång.
Just då turnerade Depeche Mode mestadels i Europa och USA.
Jag längtade efter att få se dem, så jag såg åtta konserter i rad.
Berlin är världens Depeche Mode-huvudstad.
Fansen här är vilda.
Här har vi Frankrike. Ryssland. Ukraina.
USA. Portugal. Sverige. Tyskland.
Japan.
Brasilien.
USA.
Jag är från Kiev, och började köa för en vecka sedan.
Vad skulle jag säga om jag fick träffa bandet?
Som fans försöker vi gå på konserterna.
Vi älskar det.
Jag kastar upp mina trosor.
Jag har varit i England. Två gånger i Spanien.
I Frankrike, Italien, Tyskland, för första gången i Berlin.
Så det här är det intressanta med skivan.
Den börjar med "Never Let Me Down Again".
Det finns många uppfattningar om vad den här låten egentligen handlar om.
Den fick mig att tänka på olika löften som folk inte håller.
Jag är ett fans av Depeche Mode, men vem gillar inte Bowie?
Bowie har en särskild plats. Det är en fin hyllning.
Jag tror att världen stannade upp när Bowie dog.
Det påverkade nog alla.
Bowie var en hjälte för bandet.
Dave kom med i bandet efter att Vince Clarke såg honom sjunga "Heroes"-
-när de jammade.
Det var så Dave kom med i bandet.
Så även den här låten berättar något särskilt om bandet.
En applåd, tack.
Lilla hästen nummer 10!
Inledningsvis var det nervöst att få uppmärksamhet.
Vårt första framträdande var i Medellín, en annan stad i Colombia.
Jättebra! 150.
Vi var så små.
Vi var jättenervösa, men vi vande oss vid det.
Inledningsvis var det förvirrande.
Folk började känna igen oss på gatorna-
- och efter ett tag kändes det väl som att vi var betydelsefulla.
Jag vill att det här ska fortsätta, men detta är tiden som vi har.
När jag var nio år gammal sa pappa:
"Njut av detta nu, för när du blir äldre-
-kommer du inte att vara med i bandet mer.
Du kommer att tycka att det är pinsamt att spela med din pappa och bror."
Jag svarade: "Nej, jag kommer alltid att älska bandet."
Fast han har typ rätt.
Det är sanningen.
Första gången jag såg "Enjoy the Silence" började jag att gråta.
Det är ett mästerverk.
Texten och musiken, allt i låten ger mig gåshud när jag hör den.
Ett annat livsankare, utöver Depeche Mode-
-är min kärlek för bergen.
Videon till "Enjoy The Silence" var så stark att jag ville återskapa Antons idéer-
-fast i min egen stil.
Inte just för att återskapa Antons landskap och scener-
- utan för att säga: "Okej, jag förstår videons tanke."
Jag kan tolka den genom mina ögon.
Nästa utmaning var att hyra en mantel och krona.
Jag var först skeptisk, men det var inte svårt att hitta.
Sista utmaningen var att hitta någon-
-som faktiskt var tålmodig nog att spela kung.
Tanken var att vi skulle ge oss ut på resa, ta våra ryggsäckar, börja vandra-
- och att jag ibland skulle få visioner och utbrista: "Stopp!
Jag har en vision."
Jag gav honom riktningen, ta bilden och gå vidare.
Gör man det en eller två gånger är det roligt, både för mig och kungen.
Men att göra det om och om igen under en femdagarsvandring-
- blev ganska irriterande. Så jag är tacksam till de två kungarna-
-som var tålmodiga nog att lyssna på min regi.
I detta foto ser man Rumäniens högsta topp.
En ensam härskare.
Efter att ha lett kungen till Rumäniens gamla berg-
-var det dags att göra något under vintern.
Den första kungen hade fått nog, så det var dags för en ny kung.
Det var min bror, vars tålmodighet var stor.
Vi välsignades med ett hav av moln-
-och jag lyckades fånga dessa bilder.
Vi hade verkligt roligt.
Ett tag ville jag verkligen bli sångare.
Min mamma var min sångcoach.
Hon hade verkligen elaka kommentarer och kritiserande åsikter.
Hon gav mig allt det.
Hon kanske ville att jag skulle vara perfekt, eller bara sluta.
Jag fick välja mellan utbildning-
-eller att bara offra studentlivet.
Jag följde min mammas råd.
Hon ville att jag skulle bli en välutbildad, artig, intelligent kvinna-
-och det är vad jag valde.
Här står vi vid Djingis Khan-statyn.
Den byggdes 2008.
Just nu arbetar jag som guide.
Det har jag gjort i tre år.
Det är ett intressant jobb.
Jag får nya frågor varje gång.
Olika perspektiv.
Olika åsikter.
Olika historier.
Väldigt olika förväntningar på Mongoliet.
Jag måste veta allt.
Jag måste se till att jag har kunskapen-
- och är redo och förberedd för varenda sorts fråga jag kan få.
Det är en utmaning.
"Personal Jesus."
Jag vet att det är en av Depeche Modes mest populära låtar.
Jag gillar den eftersom jag spelar bas när vi spelar den, så jag har kontrollen.
Jag har kontroll över allt, jag känner mig så mäktig.
Det är ett bra beat.
Man kan dansa till det. Man kan somna till det.
Det är så bra.
Det är en av mina favoritlåtar att spela.
Som förälder vill man dela allt man älskar med sina barn.
Ett år skulle jag gå på Depeche Mode-mässan i LA-
- och jag hade inte tänkt ta med dem, så de var arga på mig.
Så där var jag, med en nioåring och en 11-åring.
De var så uppspelta.
De sjöng med till varenda låt.
Det var så intressant, för ibland kan barn inte gilla saker just för att föräldrarna gillar det.
Ska vi gå till musikaffären?
Jag gick på Depeche Mode-konserter när jag var gravid med bägge mina döttrar.
Hitta små gröna Depeche Mode-skivor åt mig.
Jag var i sjätte eller sjunde månaden bägge gångerna.
Så de kände till bandet från första början.
När jag födde dem på sjukhuset lyssnade jag på Depeche Mode med.
En Depeche Mode-konsert är den bästa kyrkan man aldrig har besökt.
Det är en andlig upplevelse och jag tror att det är en delad upplevelse-
-som ger energi och välvilja.
Det är nog vad ett favoritband gör för fans.
Man känner att bandet talar till en.
Melodin, noterna, sången.
Det berör själen.
Detta är gemensamt för många Depeche Mode-fans-
- som jag har träffat. Det är folk som har bestämt sig-
- för att vara de som de är och så är det.
Man kan lyssna på en låt tusen gånger-
-och ändå upptäcka ett nytt nedgrävt sound i det..
Det är skönheten med Depeche Mode. Jag återupptäckter jämt saker.
Tack så mycket. Tack.
Är ni kvar?
Det är över!
Gå hem!
Depeche Mode för helvete! Ja!
Subrip: TomTen
Undertextning: Tomas Lundholm